Nekünk Mohács kell
![](https://humusz.hu/sites/default/files/default_images/alapertelmezett-lead-kep_0.jpg)
Árnyas Sziget Kemping. Úttörőtábor fíling. Tábortűz, punnyadás a füvön, buli, zene, sör.
Rio+20, Csernobil és Fukusima, biomassza dilemma, jóga, magányos psziché, vízkonfliktusok, részvételi mosogatás, falusi szegénység, vega kaja, pluralista demokrácia, magyar kisebbségek, nemi szerepek, vallás, kultúrkampf, madarászás, paradigmaváltás, pénz, részvételi demokrácia, erőszakmentes kommunikáció, foglalkoztatáspolitika, szociopoly, citybloggerség, zöld vállalkozás, EU-elnökség... és a győzelem napjai jönnek.
Az elsőbálozó résztvevő a
világvége hangulatból táplálkozó
mély depresszióból a kétségbeesett
optimizmus állapotába
kerül. Hiszen azt már
tudjuk Rió óta (sőt, már 1962,
Rachel Carson Néma tavasz
című könyvének megjelenése
óta), hogy ez az út járhatatlan,
és végveszélybe sodorjuk
magunkat, miközben süketen
és vakon kaparunk továbbra is,
hogy kimásszunk abból a csapdából,
amibe éppen ezzel a kétségbeesett
kaparással ástuk be
magunkat. De úgy tűnik, hiába
ismerjük a kiút lehetőségeit is,
akik változtathatnának, azok a
fülük botját sem mozdítják.
Mottó:
„Fiatalok egyesüljetek, előre a tartós békéért, a demokráciáért, a népek nemzeti függetlenségéért és egy jobb jövőért!”
Világifjúsági Találkozó, Budapest, Magyarország, 1949.
„Világforradalom és ökobéke”
Ökopolitikai Nyári Egyetem, Horány, Magyarország, 2011.
Fenntarthatatlan a gazdaság, de fenntarthatatlanok az emberi kapcsolataink is. Kimerülnek erőforrásaink, az olajtól kezdve a szeretetig. Egyik morális, pénzügyi és politikai válságból esünk a másikba, megmérgezünk mindent magunk körül, miközben mindenhol bűnbakot keresünk. Gyűlölünk és harcolunk.
Vannak persze, akik vakok és süketek maradnak továbbra is. Vannak, akik látnak és hallanak, csak azzal áltatják magukat, hogy a technika és a tudomány majd mindent megold. Vannak, akik már lemondtak arról, hogy van kiút, már csak a saját irhájukat mentenék. És vannak azok, akik szerveznek egy Ökopolitikai Nyári Egyetemet.
Akik tudják, hogy van kiút, de ehhez gyökeresen meg kell változtatnunk a személetmódunkat. Együtt, közösen.
Többnyire ugyanazt csináljuk nagyban is, mint egyéni szinten, kicsiben. Amíg nem nagy a baj, nem foglalkozunk vele. Nem figyelünk oda a testünk apró jelzéseire, hiszen kifelé kell figyelnünk, a kaparás fárasztó dolog. Ha már kellemetlen az a jelzés, hát beveszünk egy fájdalomcsillapítót, és még jobban kaparunk. Majd ha a testünk már üvölt és sikolt, végül feladja a küzdelmet, mi sem fogunk már kaparni. De ehhez, úgy látszik, nekünk Mohács kell. Nagyobb, mint Csernobil volt, nagyobb, mint Fukusima.
Pedig nagyon sokan nem csak azt látják, hogy az utolsó órában vagyunk, de azt is tudják, hogy hogyan lehet ebből valóban kilábalni. Tudják, hogy hogyan működhetne jól a részvételi demokrácia, a negatív kamatozású pénz, a fenntartható gazdaság és társadalom. Vannak jó példák, működő gyakorlatok, használható modellek.
El tudjátok képzelni például,
hogy Bajorországban a részvételi
demokrácia eszközeivel
egy olyan hulladékgazdálkodási
törvényt alkottak, mely valóban
jól működik és valóban a
hulladékmegelőzés felé vezet?
Nem csupán elméletileg, hanem
a gyakorlatban is. Mi kell
ehhez? Az, hogy 9 hónapon
keresztül vitatkozzanak róla.
Nem kéthetes látszat-társadalmi
egyeztetésen, hanem valódi
vitában. Nem egymás felmenőit
és ideológiai beállítottságát
szidva, hanem érvekkel és ellenérvekkel.
Így lehet elérni, hogy
egy törvényt az is elfogadjon
és alkalmazzon, aki egyébként
nemmel szavazott. Igen, hosszadalmas és nehéz procedúra,
de a végeredmény működőképes
és fenntartható lesz.
Jó volt látni a sok fiatalt és fiatal lelkű idősebbet, akik vágynak arra, hogy megismerjék a világunkat és változtassanak azon, ami rossz. Nos, fiatalok, egyesüljetek! Világforradalom és Ökobéke!
Bővebben az Ökopolitikai Nyári Egyetemről: www.okopolmuhely.hu
Azután elcsöndesedett, már nem sírt, jóformán nem is lélegzett, csupa figyelem lett: mintha egy hangra fülelne, nem olyanra, amely fennszóval beszél, hanem a lélek hangjára, a benne mozduló gondolatok hangjára. „Mit kívánsz? – ez volt az első világos, szavakkal kifejezhető fogalom, amelyet meghallott. – Mit kívánsz? Mit kívánsz?” – ismételte magában. „Mit? Hogy ne szenvedjek. Éljek” – felelte. És megint odaadóan figyelt, olyan megfeszítetten, hogy még a fájdalom sem vonta el. „Élni? Hogy akarsz élni?” –kérdezte a lélek hangja. „Élni, úgy, ahogy azelőtt éltem: szépen, kellemesen.” „Hogy éltél azelőtt, szépen és kellemesen?” – kérdezte a hang. És Ivan Iljics fölelevenítette képzeletében kellemes életének legjobb perceit. De milyen furcsa! A kellemes élet e legszebb percei most egészen más színben tűntek fel, mint annak idején. Minden más volt, kivéve gyermekkorának első emlékeit. Ott, a gyermekkorban, volt igazi öröm, amivel, ha visszatér, lehetett volna élni. De az az ember, aki ezt az örömöt átélte, már nem volt sehol: olyan volt, mintha valaki másra emlékeznék vissza. Mihelyt megkezdődött az, aminek eredménye a mai Ivan Iljics volt, az akkor örömnek tetsző emlékek most a szeme láttára olvadtak semmivé, zsugorodtak jelentéktelen, sőt akárhányszor ocsmány mozzanatokká. ...Talán nem úgy éltem, ahogy kellett volna – hasított elméjébe a sejtelem. – De hogyan lehetséges ez, amikor mindent úgy csináltam, ahogy kell? – mondta azután önmagának, s ezzel elvetette, mint képtelen és lehetetlen gondolatot, az élet rejtélyének ezt az egyedüli megoldását.” Lev Tolsztoj: Ivan Iljics halála, részlet |