Konferencia „Hulladékból energia” címmel
![](https://humusz.hu/sites/default/files/default_images/alapertelmezett-lead-kep.jpg)
Szeptember 20-án került megrendezésre a Gazdaság Házában a „Hulladékból energia” című konferencia, amely a korszerű hulladékgazdálkodás lehetőségeit volt hivatott megvitatni.
A konferenciát összefoglaló cikk címszavakban számol be az
elhangzottakról. Az előadók egy része sok szempontból érthető módon Ausztriát
állította példaként Magyarország elé. Elhangzott az oly gyakran emlegetett –
egyébként nagyon szimpatikus – mondat, miszerint szakítanunk kell a „vedd meg,
használd, dobd el” típusú felfogással. Szerepel még továbbá néhány elrettentő
számadat a keletkező hulladék mennyiségével kapcsolatban, és az, hogy hány
évvel vagyunk lemaradva a nyugat-európai országokhoz képest. A cikk a következő
konklúzióval zárja le a konferenciáról szóló rövid beszámolót: „Az ember
nemcsak azért felelős, amit tesz, hanem azért is, amit nem tesz meg.”.
Ha az embernek a konferencia címén nem akad meg a szeme, a
fentiek alapján akaratlanul is az az érzése támad, hogy itt valami tényleg új,
merőben más szemléletű, a környezeti értékeket a gazdasági szempontok elé
helyező szakértői előadásoknak lehettek szem- és fültanúi a résztvevők. Ez az
érzése egészen addig tart, amíg bele nem olvas a cikk alatt belinkelt előadói
prezentációkba. Azokból ugyanis kiderül, hogy a jól hangzó frázisok, szép
szavak mögött meglehetősen szokványos, átlagos szemléletű kezdeményezésekről,
megoldási stratégiákról volt szó.
A jó szokásokhoz híven a megelőzés elve ugyan meg lett
említve, ahogy az újrahasznosítási arányok növelésének szükségessége is, a fő
hangsúly mégis egyértelműen a hulladékégető iparág fejlesztésének propagálásán
volt. Az érvelések azt bizonygatták, hogy miért előnyös környezeti szempontból
a hulladék energetikai hasznosítása. Bár ezen érvek egy része elfogadható, és
alátámasztja ennek létjogosultságát, sajnos a nem kevésbé valós alapokon
nyugvó, és nem kevésbé jelentős ellenérvek jó része hiányzik a prezentációkból,
ami azt jelenti, hogy a hallgatóság az előadások alapján nem alkothatott teljes
képet, ami pedig szükséges a helyes ítéletekhez.
Az első észrevétel, hogy sokan még mindig – tévesen – a
kommunális hulladékot megújuló energiaforrásnak tekintik. Ez egy alapvető elvi
tévedés, hiszen a kommunális hulladék jelentős része műanyag, fém, vagy
valamilyen vegyület, melynek alapanyaga nem megújuló forrásból származik (pl.: kőolaj).
Ezek elégetésével a kibányászott értékes nyersanyagokat elpazaroljuk, és a
környezetünket is szennyezzük. A kommunális hulladék szétválasztása megújuló
forrásból származó, és nem megújuló forrásból származó részre nem lenne
egyszerű dolog, és a következőkben tárgyalt okok miatt nem is kívánatos.
A második észrevétel egy tipikus következetlenség: bár mindenki elismeri a hulladékpiramis ésszerűségét, hogy a megelőzést, az újrahasználatot és az újrahasznosítást a hulladékégetés és a lerakás elé kell helyezni, ráépítenének egy teljes iparágat egy olyan nyersanyagra, amelynek a keletkezését leginkább el kellene kerülni. Vajon kinek lenne érdeke a későbbiekben csökkenteni a hulladék mennyiségét, ha az alapanyagul szolgál egy áramtermelő erőműnek, ami jövedelmező vállalkozás? Nyilván egyre kevesebb gazdasági szereplőnek, így a megelőzés elvének érvényesülése, és az újrahasznosítás fokozása, vagyis a hosszú távú megoldás továbbra is csak elméleti lehetőség maradna.
Gyakran nem hangsúlyozzák ki, hogy egy hulladékégető nem
eltünteti a hulladékot, hanem csökkenti a mennyiségét. Legjobb esetben is
megmarad a hulladék legalább 5-10%-a, ami már általában veszélyes hulladéknak
minősül, speciális és költséges ártalmatlanítást igényelve. Másik probléma,
hogy bár egyre fejlettebb füstszűrőket szerelnek fel a kéményekre, még ma is
jelentős mennyiségű, és egészségügyi kockázatokat magában rejtő szennyeződés
kerül a levegőbe a hulladékégetők által.
Az egyik szakmai előadásban a következő érv szerepel: a
hulladékégető jobb, mint a hulladéklerakó, mert az általa kibocsátott CO2
sokkal kevésbé növeli az üvegházhatást, mint a lerakókon keletkező metán. Ez
igaz is, viszont a korszerű hulladéklerakókon a metángázt felfogják, és
energetikai céllal hasznosítják, így az nem kerül a légkörbe. Másrészt
környezetvédelmi szempontból nem a hulladéklerakó kell, hogy legyen a mérce,
hanem a megelőzés, az újrahasználat és az újrahasznosítás.
Ahogy a cikk is írja, a nyugat-európai országok sok
tekintetben követendő példát jelentenek hazánk számára. De nem mindenben: amit
rosszul csinálnak, azt nem kell követnünk. Döntsenek észérvek, és józan
megfontolások, ne az osztrák vagy svéd hulladékgazdálkodás egy az egyben
történő lemásolása legyen a cél. A működő hulladékégetők számában nem
feltétlenül kell felzárkóznunk a nyugati országokhoz. És ha már itt tartunk:
milyen érdekes, hogy a magyar határ mellé tervezett osztrák hulladékégető hírét
követő nagy tiltakozások és felháborodások ellenére Magyarországon belül
nyugodt szívvel építenénk fel hasonlókat.
Sorolhatnánk még érveket a hulladékégetők környezeti
előnyeit megcáfolandó, de már így is világossá kellett válnia, hogy ezek közel
sem jelentenek olyan üdvözítő megoldást, mint ahogy néhányan – általában
gazdasági érdekek által is befolyásolva – beállítják. Ha a hulladékproblémát
valóban meg akarjuk oldani, akkor tényleges szemléletváltásra van szükség, nem
a régi, rossz, rövid távú elképzelések erőltetésére.